AU Agenda

Mnemosyne
2025-09-19 10:00 - 2026-01-19 20:00 (Europe/Madrid) | Bombas Gens, Av. Burjassot, 54, Valencia, Valencia, 46009, España
La Sala José Luis Soler, ubicada en Bombas Gens (València), acoge a partir del 19 de septiembre la exposición ‘Mnemosyne. Derivas y fragmentos en la producción de memoria’, de la historiadora del arte y comisaria novel Eva del Llano (La Habana, 1997). El proyecto resultó ganador de la primera edición del Premio de Comisariado José Luis Soler, convocado por PHotoESPAÑA y la Colección José Luis Soler para dar visibilidad a nuevas voces en investigación, mediación y comisariado.
La muestra establece un diálogo con el lema de PHotoESPAÑA 2025, ‘Después de todo’, a partir de una selección de obras de Ferrán García Sevilla, Hamish Fulton, Jonas Mekas, Iñaki Bonillas y Takuma Nakahira, presentes en la Colección José Luis Soler. El proyecto apuesta por un entendimiento descentralizado de la memoria, concebida no como un relato lineal y cerrado, sino como una construcción plural hecha de fragmentos y derivas.
Más que un conjunto de imágenes, Mnemosyne se concibe como un entramado de secuencias visuales y textuales que remiten a la experiencia misma de la memoria: un relato en el que la serialidad, la repetición y el cruce de miradas adquieren un papel central. En este contexto, el espectador se convierte en coproductor de sentido, invitado a recorrer y experimentar la muestra desde su propia subjetividad.
El jurado, compuesto por Sandra Guimarães (Museo Helga de Alvear), Manuel Segade (Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía) y Vicente Todolí (Pirelli HangarBicocca), destacó la solidez conceptual de la propuesta y su capacidad para ofrecer una lectura contemporánea de la memoria, así como la creatividad de un programa paralelo que fomentará el diálogo intergeneracional y la implicación de públicos diversos.

Kara Walker. Burning Village
2025-09-25 10:00 - 2026-02-22 20:00 | IVAM, / de Guillem de Castro, 118, València, Valencia, 46003, España
La exposición Kara Walker. Burning Village reúne 44 piezas que recorren toda su trayectoria y constituyen uno de los conjuntos de obra más completos de la artista existente en instituciones europeas. La artista es conocida por su trabajo de siluetas recortadas en papel inspiradas en la tradición histórica de los retratos de sombras victorianos, en el teatro de sombras o en las linternas mágicas. A través de esta exposición en el IVAM se muestran dibujos, grabados, esculturas, libros de artista y uno de sus vídeos más recientes.

Genius Loci
2025-10-08 10:00 - 2026-07-15 20:00 | L’Etno, Corona, 36, Valencia, Valencia, 46003, España
Esta exposició la trobareu en diàleg amb la sala CIUTAT: LOCAL I GLOBAL on la part final està dedicada als murs de la ciutat. Alguns són físics, tanquen i separen espais i propietats alhora que serveixen com a espai de comunicació política, comercial i d’expressió artística. Altres són més alts, simbòlics i més invisibles: amaguen desigualtat social, pobresa, marginalitat i soledat.
Jaime Belda ens presenta un mapa de memòries i records urbans de la ciutat de València travessats per la seua visió fotogràfica contemporània. Rafa estava davant quan assassinaren Manuel Broseta a l’avinguda Blasco Ibáñez. A Manoli se li va precipitar una persona al costat des de dalt de l’Hotel Mandarín. . Lilian va aprendre a regar a manta a l’horta de Benimaclet. Paca va ser testimoni de la caiguda des d’un camió del cudol que ara descansa al carrer Peset Aleixandre. Totes i tots tenim records importants lligats a espais públics de la ciutat. Alguns formen part del nostre imaginari popular, altres configuren la nostra història, alguns ens defineixen a nivell territorial i, per descomptat, la major part narren la pròpia experiència.
El treball anomenat Genius Loci recupera alguns d’estos records mitjançant la veu directa dels seus protagonistes. El títol de l’obra fa referència a “l’esperit del lloc” dels antics romans, al cúmul d’eixes vivències que conformen el que som.
Al voltant de 300 persones han col·laborat en la configuració d’este mapa de la memòria de la ciutat de València. Un mapa en què se superposen història, etnografia i vida quotidiana sense jerarquies. La fotografia de Belda, una visió del punt exacte de cada record rebut, serveix com a suport i homenatge a cadascuna de les veus que componen este arxiu en construcció que s’enriqueix amb cada nou testimoni.
El que presentem a la sala és a soles una xicoteta part seleccionada a partir del treball complet de Jaume Belda que podeu gaudir en el seu lloc web interactiu.

Dinosaures de la Patagònia
2025-10-17 10:00 - 2026-03-01 20:00 | CaixaForum, Professor López Piñero, 7, Valencia, Valencia, 46023, España
CaixaForum València acull Dinosaures de la Patagònia, una exposició en col·laboració amb el Museo Paleontológico Egidio Feruglio que repassa l’evolució dels dinosaures en una de les regions més riques en restes paleontològiques d’aquests fascinants animals. Els 13 exemplars de dinosaures que conté l’exposició mostren la gran diversitat que caracteritza els dinosaures de l’antiga Patagònia. L’estrella de la mostra és una rèplica a mida real del dinosaure més gran conegut fins ara, elPatagotitan mayorum, que va mesurar prop de 40 metres de llarg i que podia pesar al voltant de 70 tones. Aquesta rèplica s’exhibeix a l’interior de CaixaForum València, davant del NÚVOL, a la vista de tots els ciutadans que entrin al centre. La mostra, que es podrà veure fins a l’1 de març a CaixaForum València, conté més joies de la paleontologia, com una altra de les espècies més grans, el Tyrannotitan chubutensis, i algunes de les més petites, com el Manidens condorensis, de només un quilo de pes.

La cova de Lascaux. Un viatge virtual al passat
2025-10-23 10:00 - 2026-03-29 20:00 | Museu de Prehistòria, Calle Corona, 36, Valencia, Valencia, 46003, España
La cova de Lascaux. Un viatge virtual al passat consta de dotze mòduls que recopilen tot el coneixement científic acumulat en Lascaux des del seu descobriment en 1940 fins a les anàlisiscientífiques i tècniques de reproducció de l‘art rupestre més recents. També inclou una exclusiva visita virtual immersiva i interactiva. El muntatge es distribuïx en dos sales que sumen al voltant de 350 m² d’exposició.
La mostra explica com quatre adolescents van trobar, per casualitat, este tresor de l‘art paleolític durant l’estiu de 1940. Un descobriment que va sorprendre i que, fins al seutancament al públic en 1963, va atraure a més d’un milió de visitants. Presenta també una maqueta a escala 1/10 de la Sala dels Bous elaborada a partir del model digital de Lascaux. En la sala s‘aprecia la geometria i mineralogia de la cova, elements que, sens dubte, vandeterminar l’elecció dels pigments utilitzats en les pintures i va impedir l’execució de gravats en esta part de la cova.
Dos dels panells decorats més emblemàtics i coneguts de la cova de Lascaux són La Vaca Negra i l’escena del Pou. Es tracta de rèpliques elaborades a mà pels artistes de l’Atelier des Fac-Similés du Périgord. En primer lloc, la Vaca Negra, que forma part de l’espai conegut comla Nau, presenta una monumental vaca (femella d‘ur o bou prehistòric ja extingit) acompanyadad’uns vint cavalls xicotets, d’un parell de cabres munteses i de signes quadrangularsmulticolors. Este panell és un magnífic exemple que revela la delicadesa en l’ús de dos tècniques artístiques, la pintura i el gravat, invisible a simple vista.
L’escena del Pou es troba en el lloc més inaccessible de la cova, un forat o pou de cinc metres de profunditat. Este panell mostra l’única figura humana de Lascaux, acompanyada per un bisó ferit, un ocell, un rinoceront i quatre signes. La seua excepcionalitat ha fet que este conjuntpictòric s’haja convertit en la imatge més repetida i cèlebre de Lascaux.
La mostra incorpora també quatre escultures hiperrealistes d’Homo sapiens del Paleolíticelaborades per Elizabeth Daynès, artista plàstica francesa especialitzada en la recreaciód’éssers humans del passat. Estes peces mostren a persones amb característiques similars a les nostres: mateixa capacitat cranial, domini d’un llenguatge articulat, capaços de produirobres d’art, roba i adornaments refinats i elegants.
D’altra banda, una sèrie de mòduls mostren els treballs de documentació i copiat exhaustiu de les representacions artístiques duts a terme en la cova des de 1952. També expliquen les diverses tecnologies utilitzades: des dels primers calcs a mà alçada i motles de les parets fins a les últimes tècniques fotogràfiques i programes informàtics destinats a la confecció de rèpliquesde gran precisió. Així mateix, un mòdul interactiu permet conéixer i reproduir el bestiari de la cova: cavalls, cérvols, urs, bisons, cabres munteses, felins, rinoceronts i també alguns signes.
Les obres mestres, però també les restes d’alimentació i d’utensilis trobats en la cova ensconten com era la vida de les poblacions seminòmades de Lascaux durant el Paleolític. A més, ajuden a saber la cronologia de les pintures i de les ocupacions humanes de Lascaux. Concretament, cinc restes de ren han revelat que els grups caçadors i recol·lectors van ocupar regularment la cova entre fa 21.500 anys i 21.000 anys.
La mostra conclou amb un viatge immersiu amb el qual el públic visitant podrà disfrutar d’unaexperiència única accedint a la cova de Lascaux i descobrint tots els tresors artístics que conté.

Matilde Salvador. Extraordinària i a contracorrent
2025-10-31 10:00 - 2026-01-25 20:00 | MuVIM, Quevedo, 10, Valencia, Valencia, 46001, España
Matilde Salvador (Castelló de la Plana, 1918 – València, 2007) va ser una dona extraordinària que va triar viure i crear a contracorrent. Filla d’un violinista i una pintora, va ser criada per la seua tia pianista, Joaquina Segarra, i prompte va mostrar un gran talent musical. Als 18 anys va obtindre el títol en el Conservatori de Castelló, a on va estudiar composició amb Vicente Asencio, que seria el seu mestre i espòs. En un temps en el qual a les dones se’ls reservava un paper secundari, ella va obtindre, en 1947, el títol superior de Música i va començar a forjar una trajectòria pionera.

En plena dictadura, va defendre amb valentia la llengua valenciana. La seua òpera en valencià La Filla del Rei Barbut va ser censurada, permetent-se una única representació de l’obra en el Teatre Principal de Castelló en 1943. El seu èxit més sonat va arribar en 1974, quan va estrenar Vinatea en el Liceu de Barcelona, primera i única dona a aconseguir-ho. La seua producció va ser àmplia i diversa: òperes, ballets, música coral, cantates, teatre musical i, sobretot, cançons de concert, en què va unir poesia i veu en un estil personal i expressiu. Es definia com una creadora teatral, fins i tot en les seues cançons, concebudes com a xicotetes escenes dramàtiques. A més, va exercir com a pianista —interpretant sempre la seua pròpia música—, docent en el Conservatori de València i crítica musical en premsa.
Reconeguda en vida, va obtindre premis com el Joaquín Rodrigo de composició coral o el Joan Senent. Va compondre peces per a concursos internacionals i va cultivar una altra faceta artística: la pintura naïf sobre vidre. El seu llegat va ser àmpliament celebrat: Filla Predilecta de Castelló, Filla Adoptiva de València, Distinció al Mèrit Cultural de la Generalitat Valenciana, Creu de Sant Jordi i medalles d’or de les universitats valencianes, entre d’altres. Hui, el seu nom dóna vida a auditoris, biblioteques, instituts i carrers, que recorden una creadora valenta que va obrir camí a les dones en la música.
Amparo Barbeta

Jaume II, el Just. Un rei valencià
2025-10-31 10:00 - 2026-01-25 20:00 | MuVIM, Quevedo, 10, Valencia, Valencia, 46001, España
Jaume II, el Just, va ser el rei valencià que va aconseguir la verdadera transformació social i cultural del Regne de València. Fill de Pere III, el Gran, i de Constança de Sicília, va nàixer, el 10 d’abril de 1267, en el desaparegut Palau Real de València, convertint-se en el tercer, i últim monarca a nàixer en la capital del Túria, sumant-se al seu pare i el seu germà, Alfonso, dels qui va heretar el tron.

Amb Jaume II, el Regne de València va experimentar una expansió territorial amb l’annexió del Camp d’Alacant, una àmplia àrea que abastava municipis com la Vila Joiosa i Sant Vicent del Raspeig. A més, durant el seu regnat, va ajustar els límits entre Aragó i Catalunya en les Corts aragoneses de 1300, fet pel qual se va guanyar el títol de “el Just”; i se va dedicar a reforçar la integració territorial i administrativa del Regne, promovent la presència aragonesa i catalana i facilitant la cohesió i la repoblació dels territoris adquirits. En 1319, va establir, definitivament, la indissoluble unió entre els regnes d’Aragó i València i el Comtat de Barcelona, enfortint l’estructura política de la Corona i assegurant una governabilitat més estable.
Va ser un monarca interessat en la Ciència i la Medicina, fundant fins i tot la Universitat de Lleida, i posant en marxa una nova política de traduccions de textos científics, filosòfics, religiosos i polítics. En este sentit, va encarregar la traducció al llatí del Llibre dels Feyts, escrit pel seu avi, Jaume I, el Conqueridor, i a ell, també se deu l’organització de l’Arxiu i la Biblioteca Real.
Jaume II, el Just, qui va ser rei d’Aragó, València, comte de Barcelona i rei de Sardenya i Sicília, va consolidar el Regne de València com a part essencial de la Corona d’Aragó, i el seu llegat d’estabilitat social i desenvolupament cultural perdura fins als nostres dies, i és digne de reivindicació.

De llibres i plantes. Il·lustració botànica a les biblioteques de la Universitat de València. Segles XVI-XIX
2025-10-31 10:00 - 2026-01-31 20:00 | La Nau, Universitat, 2, Valencia, Valencia, 46002, España
La Universitat de València presenta l’exposició De llibres i plantes. Il·lustració botànica a les biblioteques de la Universitat de València. Segles XVI-XIX, un projecte organitzat pel Vicerectorat d’Investigació i la Biblioteca Històrica en col·laboració amb el Jardí Botànic de la Universitat de València. La mostra recorre la història de la il·lustració botànica i representa una oportunitat única per a redescobrir la bellesa i el rigor científic que floreixen entre les pàgines d’una selecció dels fons conservats a la Biblioteca Historicomèdica Vicent Peset Llorca, la Biblioteca del Jardí Botànic José Pizcueta i la Biblioteca Històrica.
L’exposició s’inaugura dijous 30 d’octubre, 19 hores, a la Sala Duc de Calàbria del Centre Cultural La Nau UV i podrà visitar-se fins el 31 de gener de 2026. A través de més de cinquanta obres publicades entre 1542 i 1899, la mostra ens ajuda a conèixer el valor del llibre imprès com a eina de coneixement i divulgació científica, en un moment en què les pantalles dominen el nostre entorn. A partir del naixement de la impremta a Europa, a mitjan segle XV, els impressors van idear mètodes per a incloure imatges als llibres. Aquesta innovació va marcar l’inici d’una transformació profunda en la manera de representar el món vegetal. Entre els segles XVI i XIX, la tècnica del gravat va evolucionar significativament i va permetre il·lustracions cada vegada més precises i detallades.
Durant el Renaixement, la il·lustració botànica va adoptar un enfocament cada vegada més científic. Les xilografies —gravats realitzats sobre blocs de fusta tallats— es van popularitzar en els llibres de plantes medicinals, en què complementaven les descripcions textuals i facilitaven la identificació d’espècies. Aquesta integració de la imatge amb el text va marcar un punt d’inflexió en la divulgació botànica. Ja al segle XVIII, el perfeccionament de les tècniques d’impressió —especialment el gravat en coure— va permetre representar amb gran fidelitat les estructures vegetals. Aquesta millora tècnica no sols va enriquir la precisió visual, sinó que també va contribuir a una comprensió més profunda del món vegetal.
L’exposició s’estructura, de manera cronològica, en quatre àrees temàtiques que mostren cert paral·lelisme amb els canvis produïts en la docència i la investigació botànica a la Universitat de València. Des de la creació de la primera càtedra «d’Herbes», l’any 1567, fins a finals del segle XIX, es produeixen una sèrie de transformacions en el centre d’interès botànic, que s’amplia i es desplaça cap a nous àmbits d’estudi. I això es pot apreciar en les il·lustracions dels llibres exposats. Si en un primer moment predominen els llibres de plantes medicinals —amb diferents edicions i adaptacions del Dioscòrides—, al llarg del segle XVIII sorgeix l’atracció pel coneixement de la flora de tots els continents i també de la península Ibèrica. Posteriorment els gravats es posen al servei de l’ordenació sistemàtica i centren el focus en aquelles característiques que permeten agrupar o distingir les espècies. La mostra conclou amb les obres botàniques que van influir de manera notable en el desenvolupament i la configuració de l’actual Jardí Botànic de la Universitat. Són les dedicades a la flora ornamental i al cultiu de plantes en jardins.
Entre les obres exposades s’inclouen diverses edicions derivades de l’obra clàssica de Dioscòrides Pedani De materia medica, com De historia stirpium commentarii insignes de Leonhart Fuchs (1542). També es mostra l’obra singular Plantarum seu stirpium icones de Matthias de l’Obel, impresa per Cristophe Plantin l’any 1581, i diversos treballs del metge espanyol Francisco Suárez de Ribera, així com l’obra del naturalista valencià Antoni Josep Cavanilles, i una representació de les esplèndides litografies de l’obra de Heinrich Moritz Willkomm, que van marcar un abans i un després en l’estudi de la flora ibèrica. La il·lustració botànica reflecteix també la participació activa de la dona, com es pot apreciar en l’obra de Castore Durante, els gravats de la qual foren realitzats per Isabella Parasole. En ells l’autora incorpora paisatges de fons amb figures humanes i animals i aporta així riquesa compositiva a les representacions vegetals.
En paral·lel el Jardí Botànic està dissenyant una ruta senyalitzada que permetrà recórrer el Jardí identificant moltes de les espècies que apareixen il·lustrades en els llibres exposats. Aquesta ruta oferirà la possibilitat de contemplar les plantes en el seu entorn natural al costat de les seues representacions històriques, extretes dels tresors bibliogràfics que es mostren a les vitrines de la sala Duc de Calàbria.

La València de Francisco Mora
2025-11-13 10:00 - 2026-05-03 20:00 | Sala Municipal d’Exposicions, l'Arquebisbe Mayoral, 1, Valencia, Valencia, 46002, España
El Ayuntamiento de València ha organizado una exposición en homenaje al arquitecto y urbanista valenciano Francisco Mora Berenguer (1875-1961) con motivo del 150 aniversario de su nacimiento. Esta muestra, abierta al público hasta mayo en la Sala de Exposiciones Municipal, destaca el papel crucial del autor de edificios emblemáticos, como el Mercado de Colón, el Palacio de la Exposición o la fachada de la Casa Consistorial, en la configuración urbana de València.
A lo largo del recorrido expositivo, se muestra la producción arquitectónica de Francisco Mora, ordenada por temáticas, y su evolución en el tiempo, desde sus primeros encargos hasta los más recientes. La muetra da cuenta de la “ingente” cantidad y de la variedad de proyectos recibidos por el arquitecto valenciano tanto desde la Administración como desde la iniciativa privada. Las dos primeras salas hacen un repaso por los grandes proyectos y obras públicas que le dieron a conocer entre el público y que supusieron su consagración como arquitecto, la tercera sala aborda su no menos decisiva contribución en el campo del urbanismo, donde, desde su cargo como arquitecto municipal del Ensanche de València, ordenó y extendió la ciudad más allá de sus límites a principios del siglo XX.
Por su parte, la cuarta sala se centra en los edificios residenciales de carácter privado que proyectó Francisco Mora, en su mayoría en el recién trazado ensanche de València, sin olvidar las viviendas unifamiliares y los edificios de uso religioso o dotacional de los que fue también autor. Para finalizar, la quinta sala indaga en la faceta de Mora como profesional de la arquitectura, permitiendo a los visitantes acercarse a su figura a través de la exhibición de diversos objetos personales de su propiedad: desde medallas y fotografías hasta escritos firmados por el arquitecto valenciano, pasando por diarios de la época con artículos y notas acerca de su prolífica carrera, atestiguando todos ellos los méritos y los premios alcanzados por Francisco Mora en el desarrollo de su carrera profesional.

Clásicos y modernos
2025-11-14 10:00 - 2026-02-15 20:00 | Museu BB.AA., Sant Pius V, 9, Valencia, Valencia, 46010, España
El Museo de Bellas Artes de València (MuBAV) y BBVA han presentado la exposición Clásicos y modernos, que reúne una cuidada selección de obras maestras de la Colección BBVA enmarcadas entre el siglo XVI y principios del XX, en la que se podrán ver creaciones de 71 artistas tan importantes como Goya, Pantoja de la Cruz, Murillo, Van Dyck, Sorolla o Zuloaga, entre muchos otros. La exposición, dividida en cuatro secciones y compuesta por 84 pinturas, presenta obras creadas en un amplio marco cronológico que, a pesar de la distancia temporal que las separa, comparten un mismo código: el realismo figurativo que se definió en Flandes e Italia a principios del siglo XVI. Sus tablas y lienzos, poblados de reyes, dioses, campesinas, paisajes y burgueses, narran la construcción de Europa con mayor claridad que cualquier libro de historia. Las Edades Moderna y Contemporánea pueden contarse en gran medida a través de los fondos de la Colección BBVA, configurada a lo largo del tiempo gracias a la notable labor de mecenazgo del banco y que es, hoy en día, uno de los conjuntos artísticos privados más importantes de España.

Atreverse a más. València antes del arte normativo. 1947-1960
2025-11-21 10:00 - 2026-02-01 20:00 | IVAM, / de Guillem de Castro, 118, València, Valencia, 46003, España
El títol de la mostra procedix d’un dels escrits de l’artista Manolo Gil, un dels creadors més brillants de la generació de creadors espanyols de postguerra, l’obra i els postulats teòrics del qual articulen en bona part l’estructura de l’exposició.
La mostra es proposa com una investigació oberta que llança una mirada nova sobre este període històric valencià des d’una òptica i metodologia interdisciplinària, atenta al context social i crítica amb una concepció de l’art com a realitat autònoma, aliena al món que li envolta.
D’esta manera, i a través d’una selecció de més de dos-centes obres de més de cinquanta artistes (Manolo Gil, Jacinta Gil, Ángeles Ballester, Juan Genovés, Joaquín MIchavila, Vicente Castellano, Manuel Baeza, Peiró Coronado o Rosa Fagoaga, entre d’altres) i abundant documentació, l’exposició revisa les aportacions dels diversos col·lectius i artistes que van protagonitzar la renovació de les arts a València durant este període, prestant també una especial atenció als canvis en les arts de l’Església Catòlica, a les persistències i derives del Moviment Modern en l’arquitectura, l’interiorisme i l’art mural.

Paisajes del desplazamiento. Keke Vilabelda & Federico Miró
2025-11-27 10:00 - 2026-01-24 20:00 | Gal. Jorge Lopez, Padre Jofré 26, Valencia, Valencia, España
El trabajo de Keke Vilabelda se enfoca en los procesos de construcción y transformación del paisaje natural y el espacio urbano contemporáneo. A través de la pintura investiga nuestra relación cambiante con el entorno y los nuevos modos de observarlo. Sus obras se construyen mediante la interacción de múltiples técnicas y un amplio abanico de materiales, como el cemento o el metacrilato, así como medios fotográficos y digitales, generando un lenguaje propio pero muy diverso. La obra de Federico Miró representa paisajes naturales a través de una técnica que evoca el arte textil, sugiriendo la textura de tejidos entrelazados y patrones que pertenecen a otra época. Estos elementos invitan a reflexionar sobre el tiempo que implica la creación de sus piezas.
Mónica Maneiro, encargada del texto de la exhibición, puntualiza “En las pinturas de Keke Vilabelda la materia se desplaza por acción mecánica, se abre por presión generando paisajes que surgen de las propias obras. La idea del accidente como potencia, del error como fuerza creadora, aparece para poner en valor lo impredecible. En la pintura de Federico Miró el fallo está implícito en el propio andamiaje del motivo, nada funciona, los planos de representación coexisten, como en una deriva de memoria que intenta coser el collage de nuestra visión del mundo”.
Vilabelda es licenciado por la UPV en 2009. Máster en Artes en Central Saint Martins London en 2011. Cuenta con exposiciones individuales en España, Reino Unido, Bélgica, Perú, Polonia, Colombia, México, Portugal y Australia. Además, ha participado en importantes ferias y exposiciones colectivas de China, Alemania, Estados Unidos, Italia, Francia, Portugal o Suiza. Ha recibido numerosos premios y becas por instituciones, entre las que destacan: SMTCHI New Sensations, BMW Ibérica, La Real Academia de San Carlos, el Ayuntamiento de Valencia y el Gobierno de España. Ha realizado residencias en Casa Wabi Oaxaca, Casa Velázquez de Madrid ZonaSeis México y Fundación Miró Mallorca.
En cuanto a la formación de Federico Miró obtuvo su licenciatura en Bellas Artes en la Universidad de Málaga en 2013 y realizó el Máster de Investigación en Arte y Creación en la Universidad Complutense de Madrid en 2014. Algunos de sus logros más destacados incluyen la Beca de la Casa Velázquez en 2025, el primer premio de pintura Manuel Ángeles Ortiz de la Universidad de Jaén en 2020, el premio BMW de pintura a la innovación en 2017 y el primer premio en la exposición “Salón de Verano” en la sala Moncloa en Madrid en 2014.

El sueño de la serpiente
2025-11-28 10:00 - 2026-01-22 20:00 | Luis Adelantado, Bonaire, 6, Valencia, Valencia, 46003, España
El próximo 27 de noviembre la Galería Luis Adelantado inaugurará El sueño de la serpiente, una exposición colectiva que reúne obras y artistas fundamentales del pasado de la galería con artistas actuales e invitadas para convertir la memoria en futuro. Cocomisariada entre Olga Adelantado, que acaba de cumplir su 10.º aniversario como directora de la galería, y la comisaria, crítica de arte y escritora Johanna Caplliure, la exposición reúne una veintena de trabajos de las artistas Mar Arza, Carmen Calvo, Lucía C. Pino, Milagros de la Torre, Susy Gómez, Mónica Mays, Eva Lootz, Emmanuela Soria Ruiz y Montserrat Soto. En este recorrido, Carmen Calvo actúa como piedra angular que conecta ambos momentos de la galería. A través de todo tipo de técnicas contemporáneas, como la fotografía, la escultura, los materiales orgánicos o las esculturas que devienen instalaciones, la muestra aborda temas como la memoria y el olvido, la censura y la resistencia, los procesos y la transmutación de la materia, el territorio y la naturaleza, la intimidad y la comunidad, lo frágil y lo poderoso.

La Cebera. Asensio Martínez Soler
2025-11-29 10:00 - 2026-01-25 20:00 | La Rambleta, Bulevard Sud, cantó Pius IX, Valencia, Valencia, 46017, España
La cebera es el proyecto de Asensio Martínez Soler, ganador de la XII Beca de Producción e Investigación Artística de La Rambleta. La propuesta combina una fachada inspirada en la estética modernista de la huerta valenciana con una serie de fotografías documentales de les ceberesaún en pie. Les ceberes, construcciones agrícolas destinadas a resguardar cebollas desde finales del siglo XIX, son hoy estructuras abandonadas que hablan de un modelo productivo desaparecido. El proyecto contrapone la cerámica decorativa —vinculada al auge estético de la burguesía de la época— con la imagen documental de estas estructuras en decadencia. A través de esta yuxtaposición, Asensio Martínez Soler nos invita a pensar en qué preservamos y qué dejamos desaparecer, subrayando el valor del trabajo manual y la observación detenida. Una propuesta para reflexionar sobre la tensión contenida en el territorio que habitamos, entre las decisiones que marcan lo que se preserva y lo que se pierde.

Sesión Doble / Double Feature. Chema López & Santiago Ydáñez
2025-11-29 10:00 - 2026-03-01 20:00 | F. Chirivella Soriano, Valeriola, 13, Valencia, Valencia, 46001, España
Este año 2025 la Fundación Chirivella Soriano ha celebrado su 20 aniversario. Dos décadas de programación ininterrumpida y difusión de las artes en las que destacan diferentes hitos, entre los que hemos seleccionado las exposiciones dedicadas a Chema López en 2007 (El brillo del sapo) y Santiago Ydáñez en 2010 (Lo real hecho sagrado) como argumento para esta nueva muestra.
Emulando el programa de algunos cines de la segunda mitad del s.XX, con Sesión Doble/Double Feature volvemos a convocar, ahora en modo de conversación, a dos exponentes fundamentales de la pintura española de las últimas décadas cuya trayectoria en paralelo nos permite asomarnos a dos visiones particulares y distintas que, no obstante, esgrimen características y temas que las aproximan —y eso es lo que nos viene fascinando desde hace años.
Por un lado, el desempeño de una reconocible pintura en blanco y negro (aunque no exclusivamente) y la permanencia en el ámbito de la figuración, hacen de la obra de López e Ydáñez un ejercicio de resistencia muy interesante y efectivo respecto de las posibilidades y el calado de la imagen plástica. Y por otro, aunque sus cuadros presentan apariencias bien distintas a nivel técnico, ambos comparten un peculiar diálogo con la historia del arte, los usos de la imagen, la representación de la naturaleza o el devenir de los acontecimientos.
Así, en los cuadros seleccionados descubriremos citas a otros tiempos de la pintura, de la imagen contemporánea, paisajes y posibles fábulas protagonizadas por animales, algún guiño a la tecnología y el reflejo de la historia a través de escenas y personajes.
– Ricardo Forriols

El Sant Calze de València
2025-12-04 10:00 - 2026-02-22 20:00 | MuVIM, Quevedo, 10, Valencia, Valencia, 46001, España
Les dimensions màgiques o sagrades —i emocionals— atribuïdes a les relíquies en els diversos contextos religiosos expliquen que, per als qui s’adscriuen a una fe determinada, posseir o venerar una relíquia es convertix en un mitjà extraordinari per a sentir pròxima la santedat o la divinitat i, en altres paraules, per a participar d’una connexió mística amb el que es considera etern i espiritualment transcendent. En el nostre entorn cultural, la fascinació i la passió per les relíquies de la religió cristiana van viure el seu apogeu durant l’edat mitjana.
En les últimes dècades, dos summes pontífexs, Joan Pau II i Benet XVI, han tingut el Sant Calze de València entre les seues mans durant sengles visites a la capital valenciana. El 2014, un altre papa de Roma, Francesc, va atorgar la concessió d’un any jubilar a perpetuïtat, que se celebra cada cinc anys. Evidentment, són factors que han contribuït a un augment notori de l’interés per conéixer la història d’este element preciós, que hui és visitable de manera permanent.

Cristina García Rodero. España Oculta
2025-12-05 10:00 - 2026-02-08 20:00 | IVAM, / de Guillem de Castro, 118, València, Valencia, 46003, España
García Rodero (Puertollano, 1949), Premi Nacional de Fotografia en 1996, Medalla d’Or al Mèrit en les Belles Arts en 2005 i Medalla d’Or al Mèrit en el Treball en 2014, entre moltes altres distincions, és un referent indiscutible en la fotografia contemporània. Des dels seus inicis, ha recorregut milers de quilòmetres en una cerca apassionada i perseverant d’imatges que registren d’un mode inconfusible l’espectacle inesgotable de la vida, el vincle que els éssers humans mantenen a la frontera entre l’espiritual i el terrenal, amb ritus i tradicions que els han acompanyats durant segles.
Eixe camí va començar en 1973, quan la Fundación Juan March li va concedir una beca de creació artística amb la qual va poder adquirir la seua primera càmera, una Asahi Pentax de 35 mm, i recórrer durant un any els pobles d’Espanya per a documentar i preservar la memòria de les seues festes, cerimònies i tradicions i la forma de vida de les seues gents. «Em propose fer un treball antològic dels costums d’Espanya, tant en la seua obertura i progrés, com en la seua ocultació i tradició, que donen fruit a la seua idiosincràsia. Per a això utilitzaré el mitjà més actual i representatiu de la meua època: l’expressió fotogràfica», explicava en la memòria de sol·licitud de la beca.
Va ser l’inici del qual seria, i continua sent, el projecte més important de la seua vida, España Oculta, la sèrie de fotografies arreplegades en el llibre del mateix títol que es va publicar en 1989 com a catàleg de l’exposició celebrada en l’antic Museo Español de Arte Contemporáneo de Madrid. Eixe llibre, molt premiat i cobejat, inspirador per a fotògrafs, artistes i amants de la fotografia, va fixar l’aspecte i l’esperit d’un moment especial del nostre país i es va erigir en fita fonamental de la història de la fotografia a Espanya.
En 2024, cinc dècades després d’aquella beca que, en paraules de García Rodero, «li va canviar la vida» i li ha permés «portar cinquanta anys fent realitat un somni», el llibre torna a publicar-se, al mateix temps que diverses institucions celebrem el seu treball organitzant l’exposició Cristina García Rodero. España Oculta que mostra la sèrie de 159 imatges captades llavors i amb les quals, diu la seua autora, «vaig intentar fotografiar l’ànima misteriosa, veritable i màgica de l’Espanya popular, amb la seua passió, l’amor, l’humor, la tendresa, la ràbia, el dolor, amb la seua veritat; i els moments més intensos i plens en la vida dels personatges, tan simples com irresistibles, amb tota la seua força interior, en un desafiament personal que em va donar força i comprensió i en el qual vaig posar tot el meu cor».

Música i matemàtiques. Un viatge sonor del caos al cosmos
2025-12-11 10:00 - 2026-08-23 20:00 | CaixaForum, Professor López Piñero, 7, Valencia, Valencia, 46023, España
La música és sentiment i emoció, però darrere de les sensacions que provoca en nosaltres s’hi amaga la racionalitat de les matemàtiques. Aquesta és la idea central de Música i matemàtiques. Un viatge sonor del caos al cosmos, mostra que recorre la història dels sons des del big-bang fins als nostres dies. L’exposició es val d’un caràcter eminentment interactiu per aconseguir que els visitants entenguin els vincles que uneixen ambdues disciplines mentre visualitzen les ones generades per la vibració d’una corda, imiten el timbre de diferents instruments o juguen amb notes, ritmes i timbres per generar un so harmònic.

Entre lo profundo y lo distante
2025-12-11 10:00 - 2026-04-12 20:00 | IVAM, / de Guillem de Castro, 118, València, Valencia, 46003, España
Un proyecto concebido específicamente para la Galería 6 del IVAM por Andrea Canepa (Lima, 1980) en el que la artista propone una colorista instalación experiencial e inmersiva que ocupa las dos plantas, conectadas mediante una intervención que atraviesa la escalera, en la que reflexiona sobre la percepción del tiempo. Los visitantes que accedan a la sala encontrarán estructuras geométricas, piezas modulares, grandes volúmenes de colores y formas reminiscentes de juguetes tipo mecano. La instalación se ha realizado utilizando materiales diversos, como telas, hilo, azulejos, maderas, tierra e, incluso, cristal.
La planta inferior recrea el universo de lo que está en lo profundo de las cosas: como si se tratase de una caverna, un inframundo o un útero materno. “Todo está organizado en capas: los sedimentos del suelo están en las paredes, hay esculturas que remiten a los anillos de los árboles que envuelven todo el espacio de la galería y el visitante se puede mover entre ellas”, ha detallado Andrea Canepa sobre esta primera planta con luces bajas que insisten en la sensación de interioridad.
En la planta superior, una línea metálica recorre el perímetro de la sala como un horizonte y se interrumpe con esculturas que alteran su curso. La instalación dialoga con el sistema de ceques del mundo andino precolombino. “Se trata de una red de líneas sagradas que partían del centro de la ciudad hacia el horizonte, conectando huacas —lugares sagrados— y trazando una correspondencia entre espacio y tiempo. Cada huaca marcaba momentos del calendario inca”, recordó la artista.

Naixen oliveres a Gaza
2025-12-11 10:00 - 2026-03-22 20:00 | La Nau, Universitat, 2, Valencia, Valencia, 46002, España
Un projecte col·lectiu comissariat per l’artista valencià ESCIF i Teresa Juan que reuneix alguns dels noms més destacats de l’art contemporani internacional per reflexionar, des de la creació artística, sobre la resistència i la dignitat del poble palestí. La mostra s’emmarca en el compromís institucional de la UV amb la defensa dels drets humans i amb la visibilització de la situació que travessa Gaza, i proposa un recorregut que s’articula al voltant d’un símbol universal: l’olivera que continua brotant fins i tot enmig de la devastació.
L’exposició presenta més de vint obres de quinze artistes, entre instal·lacions, fotografia, pintura, vídeo, muralisme i peces de caràcter col·laboratiu. Participen, entre altres, Banksy (Regne Unit), Shepard Fairey (Estats Units), Emily Jacir (Palestina), Lamia Ziadé (Líban/França), Blu (Itàlia), Aruallan (França), Wilfredo Prieto (Cuba), Sam3 (Espanya), Daniel Muñoz (Espanya) i els valencians Fermín Jiménez Landa, David Segarra i el mateix ESCIF, juntament amb els fotoperiodistes palestins Majdi Fathi, Saher Alghorra i Haitham Imad, a més de les aportacions de la Comunitat Palestina de València, BDS País Valencià i el Centre Delàs d’Estudis per la Pau.
Entre les peces més significatives destaca la instal·lació audiovisual creada expressament per a la mostra per l’artista italià Blu, figura clau en la història recent del muralisme. L’artista libanesa Lamia Ziadé ha pintat in situ un mural realitzat inicialment el 2016 en el mur entre Líban i Israel (al costat libanés, al poble de Kfar Kila). La sala també acull una gran tela impresa d’Emily Jacir, de tres metres per tres, cedida per la galeria Simondi i exposada anteriorment a la Biennal de Venècia. Una de les intervencions més cridaneres és la instal·lació temporal a la façana nord de l’edifici (Plaça del Patriarca) de la il·lustració monumental Can you hear us?, de Shepard Fairey -huit metres per cinc i mig-, difosa en el marc de la campanya internacional Unmute Gaza. El mateix ESCIF, juntament amb Banksy, presenta a la sala una escultura de fibra de vidre que representa una destral del mànec de la qual brolla una flor, un gest que sintetitza la idea de resistència a través de la bellesa.
El recorregut s’amplia al claustre de La Nau, on la Comunitat Palestina de València ha treballat juntament amb ESCIF en la creació de panells pintats que visibilitzen la seua veu en primera persona i de manera col·lectiva. L’exposició inclou, a més, un conjunt de reproduccions de fotografies d’Aruallan / Hans Lucas Agency realitzades a Cisjordània i textos d’organitzacions col·laboradores que el públic podrà endur-se lliurement, amb la voluntat que les imatges i els relats continuen circulant més enllà de la sala.

Artur Heras: El Mal. Auschwitz 1945 – Gaza 2025
2025-12-12 10:00 - 2026-02-27 20:00 | OCCC, Sant Ferran, 12, Valencia, Valencia, 46001, España
Aquesta exposició remet a moments dramàtics de la història contemporània de record escruixidor i, al mateix temps, apel·la a la necessitat de fer front a la seua plausible repetició sota la forma, si no d’un retorn del que és idèntic, sí del regrés del que és molt semblant.
Una imatge de l’Holocaust: entorn a una anciana, un grup de xiquets, coberts amb qualsevol tipus d’abric, oculten els seus rostres i són dirigits cap a la seua extinció. Eixe leitmotiv construeix un total de quaranta-cinc variacions amb dibuixos que envolten a l’espectador de la mostra formant una línia de l’horitzó amb filferro espinós. En la base del dibuix: “Auschwitz 1945 – Gaza 2025”

Entre líneas. Lukas Ulmi
2025-12-12 10:00 - 2026-02-28 20:00 | Set Espai d’Art, Miracle del Mocadoret, 4, Valencia, Valencia, 46001, España
“Ahora nos ha querido trasladar, una vez más, de manera coyuntural, su estricta escenografía de formas, módulos, bifurcaciones, inversiones y acoplamientos geométricos –Lukas Ulmi– desde su vetusto taller a la recoleta Galería Set Espai d’Art. Por eso, justo en ese determinado engranaje de sutiles propuestas y eternos ensayos, convertidos en estudiadas posibilidades escultóricas –precisamente en pleno escenario / marco de una cultura conceptual, reforzada además en un asentado minimalismo y sin relegar nunca la investigación y el rastreo de diferentes materiales constructivos– es, pues, donde hemos querido propiciar, satisfactoriamente, el reencuentro actual, con la sutileza perceptiva de sus obras. Es decir, que ahí están sus espacios y formas geométricas, que encajan, se fragmentan o reconstruyen, serializándose o bifurcándose, entre líneas, aristas o angulaciones entrelazadas, visual o físicamente.”
(extracto del texto de Román de la Calle, Catedrático de Estética y Teoría del Arte de la Universitat de València)

Manuel Benedito. El pintor y los modelos
2025-12-12 10:00 - 2026-03-29 20:00 | Museu de la Ciutat, l'Arquebisbe, 3, Valencia, Valencia, 46003, España
El Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana (CMCV) y el Ayuntamiento de València rinden homenaje al pintor valenciano Manuel Benedito en el 150 aniversario de su nacimiento, con una muestra en el Museo de la Ciudad que reúne algunos de sus mejores cuadros y que evidencia la complejidad de su pintura, mostrando sus procesos de creación y la vitalidad de sus retratos.
El Consorcio de Museos, que ya realizó en 2005 una exposición antológica del pintor, propone ahora un recorrido por sus obras a través de una serie de cuadros importantes de su producción, de distintos temas, y, junto a ellos, los bocetos y estudios preparatorios, que permiten conocer las distintas fases de su proceso creativo hasta el resultado final. La exposición se centra en los encargos de retrato, en las composiciones que conllevaban un proceso más complejo y en la aproximación del pintor a determinados temas y tipos populares.
Destacan entre las obras de autorretrato con ‘La vuelta del trabajo’ (1905) que se exhibe por primera vez, tras su adquisición por el Museo del Prado en 2024 y que perteneció a una colección particular desde su creación. Asimismo, se exhibe la parte superior del gran díptico ‘Canto VII de la Divina Comedia’. ‘El Infierno de Dante’, que sale por primera vez de la Fundación Manuel Benedito y que se encontraba en el estudio del pintor.

La espera, el fluido, la medida. Marina González Guerreiro
2025-12-13 10:00 - 2026-02-13 20:00 | Gal. Rosa Santos, Carrasquer, 1, Valencia, Valencia, 46001, España
Como fuerzas opuestas en equilibrio, así se define el territorio creativo de Marina González Guerreiro: precariedad y preciosismo, reutilización y construcción, memoria y anticipación. En su trabajo, lo bello no reside en la perfección estética, sino en la huella y en la materia que resiste el paso del tiempo.

González Guerreiro articula su práctica desde estas coordenadas —componer con lo hallado, hacer visible el deterioro y construir con las manos sin borrar su rastro—. Los residuos, lo humilde y lo olvidado se convierten en portadores de una coexistencia pasada, presente y futura.

Sus instalaciones se conforman por acumulación, como un archivo-escenografía en proceso. Un gesto conduce al siguiente en un juego contenido y preciso. Los materiales —plásticos, metales, cuerdas, cerámicas, residuos orgánicos (palos, hojas, flores, semillas)— conviven con objetos que evocan ruedas, veletas, relojes, plomadas o contenedores de agua. Con ellos construye una naturaleza idealizada, atravesada por referencias a lo doméstico y a lo sagrado. Las flores silvestres sugieren la ofrenda y la relación con lo efímero. El agua remite al gesto de purificar y al símbolo del flujo.

Si bien La espera, el fluido, la medida nos aproxima a una ecología que celebra la fragilidad del tiempo, el agua trasciende su condición de medio.

The Show Must Go On: 35 anys d’activisme del VIH i la sida al ComitéVLC
2025-12-18 10:00 - 2026-02-22 20:00 | La Nau, Universitat, 2, Valencia, Valencia, 46002, España
La mostra, que es presenta a la Sala Estudi General del Centre Cultural La Nau de la UV, proposa un recorregut documental i artístic per més de tres dècades d’activisme davant el VIH i la sida a la ciutat de València, amb el compromís del Comité Ciutadà Antisida (ComitéVLC) com a fil conductor del relat expositiu.
Organitzada pel Vicerectorat de Cultura i Societat de la Universitat de València i el Comité Ciutadà Antisida, amb la col·laboració de diverses institucions, l’exposició és un passeig pels carrers de València, escenari del compromís del ComitéVLC, fundat l’any 1989 des de la urgència i la valentia de les persones més vulnerables davant el VIH i les seues famílies. La seua història és la crònica de com van saber organitzar-se, cuidar-se i construir un fort teixit social i comunitari al marge d’una societat marcada per la desinformació i la por a la sida.
‘The Show Must Go On’ traça un mapa narratiu a través d’una acurada selecció de fotografies, cartells, documents, notícies, cançons, objectes i testimonis. La mostra abasta des dels avanços mèdics i les conquestes socials fins a la persistència de desafiaments polítics i col·lectius en l’actualitat.
El projecte compta amb l’aportació d’obres d’artistes i col·lectius de trajectòria nacional i internacional, i integra noms clau en la visualització de la crisi de la sida com General Idea, Keith Haring, Zoe Leonard, Alejandro Kuropatwa, Jesús Martínez Oliva, Donald Moffet i Jana Leo. A aquest relat s’hi sumen altres figures fonamentals de l’art i l’activisme com ara: Pilar Albarracín, Pepe Miralles, Diego del Pozo, Miguel Andrés, Águeda Bañón, i els col·lectius The Silence=Death, LSD i La Radical Gai, entre altres.

Two bodies
2025-12-19 10:00 - 2026-02-08 20:00 | La Nau, Universitat, 2, Valencia, Valencia, 46002, España
Un cos alberga secretament un altre cos. El més evident és el que observem al primer colp de vista en una antiga peça de fang. Ens referim a la representació de la figura d’una dona, a allò que simbolitza l’estatueta. L’altre cos, aquell que s’imprimeix sobre el primer, és una empremta dactilar que va pertànyer a una jove artista en un temps remot. El primer dels dos cossos és segrestat, modelatge, posat al servei del discurs històric androcèntric que, en major o menor mesura, perviu hui dia. El segon, enterrat, enfosquit, oblidat sota la categorització de “homo”, home, apel·latiu totalitzador que, si bé es va entendre com a continent de tota la humanitat, soslayadament va sostraure d’una plomada a la dona de la història.
Two Bodies. A Fingerprint on a Wet Clay Bodi és un projecte artístic d’Amanda Moreno. Aquest indaga en diferents societats del passat, entre elles la maia, prenent a la dona com a subjecte de la història, així com objecte d’estudi, atesos els pressupostos d’una arqueologia de gènere i feminista. En aquest sentit, la construcció d’imaginaris, discursos i recreacions alternatives es desenvolupa a través d’eines visuals potents com són les ficcions especulatives plantejades en relació a les antigues tradicions. A aquest efecte, l’artista, utilitza dues estratègies. D’una banda, una producció visual i instalativa amb la qual invocar, des d’unes certes digressions emocionals, altres imaginaris que qüestionen les metodologies clàssiques de la història, l’arqueologia o la historiografia. I, per un altre, des d’un escenari escultòric on la ceràmica adquireix un paper fonamental, revisitar arquetips heretats, però desarticulant-los. Aquesta pràctica ens connecta amb la cultura material primigènia de les societats del passat que pretén des del present i, a través del pensament crític d’un sensori dissident, proposar una obertura a la multiplicitat de formes d’existència.
Aquest projecte d’investigació i creació s’ha dut a terme sota l’acompanyament del grup Arsmaya (Grup d’Investigació en Art, Arqueologia i Patrimoni Cultural) de la UV, en el marc del Programa Residir en la investigació Transferència del coneixement a través de l’art, convocat pel Vicerectorat de Cultura i Societat de la Universitat de València.

Desquicio Turquesa. Daniel Muñoz
2025-12-19 10:00 - 2026-02-20 20:00 | Gabinete de dibujos, Literat Azorín, 33, Valencia, Valencia, 46006, España
El Gabinete de dibujos tiene el placer de presentar la instalación de Daniel Muñoz Desquicio Turquesa, una site-specific especialmente pensada para la galería, donde se reconfigura el espacio expositivo al recuperar un conjunto de elementos arquitectónicos en desuso del antiguo taller de reparación de automóviles que ocupaba hace años este mismo bajo de la calle Literato Azorín, número 33. Daniel consolida así su voluntad de trabajar con lo preexistente. A través de este gesto, el artista cuestiona los materiales que nos constituyen y nuestras capacidades para construir con lo olvidado, lo residual o lo insignificante. De esta aparente carencia de signos emerge un nuevo cuerpo, denso y experiencial, que se impone en el espacio como una presencia inverosímil, impropia del lugar, aunque estrechamente vinculada a él. Un cuerpo compuesto por ocho piezas independientes que, por decisión propia, se autoagrupan.
La estructura que aparentemente delimita y separa estos elementos es también el sistema de apoyo que los unifica y sostiene, que hace que se posicionen y se expongan, como una suerte de biombo, cuya etimología proviene de la palabra japonesa Byōbu (Byō: “protección” + bu: “viento”); un término también utilizado en el mundo informático para designar la multiplexación, técnica que combina dos o más comunicaciones de forma simultánea usando un solo dispositivo de transmisión. Estas ocho piezas arquitectónicas, hasta ahora subordinadas y accesorias, se desquician rompiendo su silencio y haciendo públicas sus experiencias y traumas, apetitos y obsesiones, hasta ahora predeterminadas por su naturaleza. A través de sus testimonios desafían sus roles y muestran las capacidades que poseen los cuerpos para reformularse y emanciparse de la inercia y el destino. El proyecto se articula como una doble exposición que es también indivisible. Por un lado, vemos un conjunto de dibujos acompañados de ocho testimonios narrados por la pluma del escritor Millanes Rivas, quien aporta una rica dimensión literaria al proyecto. Por otro, la obra toma la forma de una danza semiótica: un gigantesco panel de ocho metros compuesto por un corpus de signos dibujados mediante posturas, movimientos, transformaciones y fugas protagonizadas por estas piezas insurrectas. Sus ocho voces se multiplican, generando un nuevo horizonte de posibilidades constructivo-discursivas.

Desquicio Turquesa es, por lo tanto, una reflexión sobre la liminalidad entre las individualidades y el cuerpo colectivo; sobre las deserciones y los cometidos. Un mecanismo que sugiere que, allí donde existe bilateralidad, puede que no haya dicotomía entre experiencia y proyecto.

Seminario de Antropología Visual: Los Alimentos Terrenales
2026-01-13 19:00 - 2026-06-16 21:00 | La Fábrica de Hielo, José Ballester Gozalvo, 37, València, 46011
En nuestra realidad cotidiana del siglo XXI, dominada de manera abrumadora por las imágenes, el seminario Los alimentos terrenales proporciona herramientas útiles al pensamiento crítico vinculado con la experiencia de estar todos sumergidos en un océano de imágenes que nos sobrepasa. Un océano visual que deben recorrer nuestras vidas, que afecta la idea que tenemos de nosotros mismos
y de los otros.
Como si se tratase del descubrimiento progresivo de los secretos de un escenario teatral que habitamos sin saberlo, y con ayuda de las Ciencias Sociales interviniendo la Historia del Arte, el documento audiovisual, la Fotografía, los flujos visuales de la red o la sintografía de la IA generativa, se deconstruyen estructuras visuales que asignan una realidad común, que presionan los cuerpos, el espacio habitable, un conocimiento que teme las regiones oscuras del ser de la existencia y un tiempo propio que no puede pensar lo algorítmico. Contenidos meditados y abordados de modo inesperado, casi como una revelación llamada a cambiar un orden que parece olvidarnos. Se desvelarán criterios de dominación social que operan de modo subliminal en la imagen cotidiana que producimos y que luego nos devora. Visibilizando estructuras de gobernanza social ocultas en la imagen, y logrando una alfabetización visual crítica que permite superar consensos visuales establecidos al amparo de estéticas hegemónicas y el control de sus tecnologías.
Comprender como la construcción visual opera sobre el mundo que habitamos, nos permitirá elaborar modos de vivir singulares más conscientes y compartidos, más potentes y libres, más democráticos.
Los alimentos terrenales fija sus objetivos de producción en:
Tecnologías de emancipación social para incremento de pensamiento crítico y autogestión del presente. Análisis y actualización de escrituras fotográficas digitales vinculadas al arte y el conocimiento: imagen fija y en movimiento.
Dividido en 5 bloques de contenido de un mes de duración cada uno y una sesión semanal, tiene duración de 5 meses. Acciona sobre la cultura visual de Occidente desde técnicas de la Antropología Visual: 1) Estudio relacional de las imágenes. 2) Análisis cultural de la mirada. 3) Métodos audiovisuales para la investigación social. 4) Incorporación de la imagen como escritura o representación de conocimiento.

2026-01-15 10:00 - 2026-02-16 20:00 | CTAV, Hernán Cortés, 6, Valencia, Valencia, 46004, España
Alberto Sanchis Pérez (1940 – 2015), hijo de carpintero y nieto de ebanista es principalmente conocido como el arquitecto de las cooperativas de vivienda (Virgen de los LLanos, Malva-rosa, Alcàsser, La Ecológica, La Riba) construidas entre la década de los 70 y los 90, dando protagonismo a la participación de sus habitantes. Sin embargo, su extensa obra, ubicada por todo el territorio valenciano hasta Madrid, alcanza múltiples escalas y tipologías en equipamientos (asistenciales, educativos, culturales, etc), espacios públicos, rehabilitaciones, viviendas unifamiliares, oficinas, incluso planes urbanísticos. Este abanico de proyectos fue desarrollado a lo largo de no tantos años de carrera, 30 en concreto, hasta que un ictus le obligó a retirarse de la profesión. En este tiempo se fue consolidando a su alrededor un equipo regular de trabajo, conformado por los arquitectos Josep Manuel Ribera, Ana Peris, Pablo Sanchis y Helios Gisbert en “Alberto Sanchis Taller d’Arquitectes”.
Tal como lo recuerda su familia, amigos, alumnos, compañeros de estudio y clientes, Alberto fue una persona cercana, comprometida, metódica y también empeñada. Desde su primer despacho a pie de calle en Orriols (Padre Viñas) estableció un fuerte vínculo con la incipiente asociación de vecinos a quien acompañó en diferentes reivindicaciones y propuestas. Este aprendizaje desde lo colectivo se aplicaría enseguida en la manera de escuchar y trabajar con las personas usuarias de su arquitectura mediante encuestas, largas asambleas, reuniones conversadas con otros compañeros, etc. Y es que a Alberto, según apuntan Encarna y Josema, habitantes de una casa por él proyectada, le gustaba raonar hasta conseguir la solución idónea para el proyecto. Aunque esto implicaba hacer y deshacer, dejando constancia en tantos bocetos, revisiones, reflexiones teóricas, referencias y profusos estudios de otras obras.
Su formación inicial como arquitecto técnico le aportó una importante base constructiva que se ve reflejada en el interés por el detalle (barandillas, escaleras, encuentros con el suelo o la estructura, voladizos, porches, miradores, etc); su paso por el Ayuntamiento de Bocairent como arquitecto municipal le sirvió para ampliar su conocimiento de la arquitectura pública; y sobre todo, su etapa durante 13 años como profesor de Elementos de Composición Arquitectónica en la ETSA de València, le fue útil para no dejar de aprender y enseñar en todos los ámbitos.
Con todo, la exposición de su legado no se ha planteado de una forma categórica, cronológica o lineal ni tampoco se centra en su etapa más social, sino que se ha planteado de forma más narrativa, a partir del bagaje arquitectónico acurat de Alberto Sanchis: el que estudiaba, conversaba o practicaba. En definitiva, como una clase más de arquitectura, no solo que trasciende el campo de los profesionales, sino que está abierta a cualquier persona.
David Estal y Alberto Sanchis, comisarios

Nou mil raons. Anaïs Florin
2026-01-17 10:00 - 2026-02-13 20:00 | Tuesday to Friday, San Pedro Pascual, 7, València, València, 46008, España
La transformación urbana de la ciudad en los últimos cincuenta años es vastísima si in- cluimos los PAI y los nuevos barrios creados hacia todos los puntos cardinales. En este tiempo, la fisionomía de València se ha transformado y crecido hasta engullir la huerta circundante, esa que da nombre a la comarca de l’Horta y de la cual es su capital, para convertirla en un espacio que, siendo como es productivo, siempre se encuentra ame- nazado por una idea de progreso mal concebida y ejecutada.

Ante la sensación de pérdida de ecosistemas, de valores patrimoniales, socia- les, culturales, arquitectónicos o urbanísticos, quienes han sido expulsados, o están amenazados o excluidos de una forma de vida que desearían poder hacer compatible con la sociedad que les promete todo el tiempo novedades y cambios que no necesitan, la ciudadanía, se organiza como resistencia. Como dice Foucault, «donde hay poder, hay resistencia», porque el poder no es «una cosa; el poder son relaciones entre indi- viduos. Una relación que consiste en que uno puede conducir la conducta del otro». Y, por lo tanto, esa conducción genera una reacción cuando no se desea ser conducido/a de una manera precisa. Es en esa línea de actuación donde se encuentra y desde donde actúa la exposición de Anaïs Florin Nou mil raons, un título abreviado de la proclama poético-activista «Nou mil raons per l’horta i la revolta».
